A zase nás nečekali. V „pasťáku“- pardon,správně v Dětském domově se školou - v Hamru na Jezeře obecné rozpaky po našem nečekaném příjezdu neměl na svědomí zapomětlivý ředitel, ale sympatický vychovatel pan Novák. Ten si spletl týdny v kalendáři a my těsně po příjezdu viděli jak velcí kluci odcházejí kamsi na druhou stranu. Naštěstí se i tady vše v dobré obrátilo a nakonec se ukázalo, že i zdejší vášniví vyznavači fotbalu dali přednost Múzám. A to přesto, že je v neděli reprezentovala čistě mužská sestava...
Těsně před odjezdem nám ze sestavy vypadli klavírista Vojta Eckert a tančící zpěvačka Jana Fabiánová, ale na blízký kontakt s dětmi to nemělo žádný vliv. Ani to, že naši návštěvu nikdo nečekal, protože nás pan ředitel neohlásil se nepromítlo negativně. Možná spíš naopak. Děti byly spontánní a na všechno a všechny reagovaly naprosto přirozeně. Múzování tentokrát odstartovala Věrka písničkou o vybíjené a celá horda dětí pak hrála imaginární "vybiku" i následnou hru „cukr káva čaj rum bum“...
Mimořádně v pátek odpoledne jsme dorazili do Domu tří přání. Odpoledne jsme zvolili proto, že se v Praze vyskytoval fenomenální Víťa Marčík a bylo nám líto to nevyužít pro děti. Když jsme dorazili, zjistili jsme, že i při malém počtu návštěvníků možná budeme hrát přesilovku. Azylový dům se totiž nečekaně vyprázdnil a děti ze STŘEPu, které byly ohlášené nakonec nedorazily. Celou akci to ovšem nijak nepoškodilo. Možná právě naopak. Zdejší mladé a sličné tety jsme si téměř mohli plést s klienty nejen věkem, ale i ochotou spolupracovat při všeobecném múzování...
Při cestě do Deštné dal principál Karel všem múzákům přečíst komentář o rozporuplných zkušenostech z minulé návštěvy. Pro jistotu jsme se vybavili také bagetami a pitím. Poprvé jela ryze mužská sestava. Ne snad proto, že jsme měli na programu odvetu za potupnou fotbalovou porážku, ale naše múzy na poslední chvíli odřekly. Vyrazili jsme ovšem v sestavě etnicky velmi pestré. Romskou kapelu doplnili arabští muzikanti, s nimi po jednom Židovi a Moravanovi a párek Čechů měl vzezření skinheadů. Tato pestrost ovšem nevadila tomu, abychom sestavili poměrně slušné fotbalové mužstvo. To ale předbíhám...
Nejvíc se tancuje v Jedličkově ústavu. To je jen zdánlivě paradoxní poznatek, s nímž jsme odjížděli ze třetího setkání s libereckými klienty tohoto zařízení. Tomu předcházela ovšem řada hodin radosti i dramat. Dramatem byla zejména zastávka na cestě do Liberce, při níž se nám ztratili všichni tři psí kamarádi při honbě za houfem zajíců. Po jejich návratu už bylo vše jen a jen příjemné. Nebloudili jsme a v Jedličkově ústavu nás přivítali skvěle. Dopoledne jsme na pavilonu E prošli všechny byty od střechy po přízemí a v každém jsme si s dětmi zazpívali, domluvili se s nimi na odpoledním múzování a kouzelník jim předvedl něco ze svých čar...
A zase do Korkyně. Sem už jezdíme jako domů a jako domácí nás tu také přijímají. Tentokrát se nám děti ovšem trochu pletly. Byly tu totiž na návštěvě také klienti Azylového domu tří přání a tak nám nebylo zcela jasné odkud kdo je. Ono to ale nebylo zas tak důležité. Podstatná byla atmosféra a to, že se děti bavily, že nadšeně zpívaly jak písně fénixí, čechomorské, arabské i africkou Tambolaka na mokili a že se s nadšením pouštěly do hereckých kreací při dramatizovaných pohádkách i při animaci písniček...
S trochou obav jsme vyrazili v sobotu za dětmi do Dětského Domova se školou. Tak se teď nazývají nedávné výchovné ústavy, dříve polepšovny, lidově pasťáky. A opět nás čekala mnohá překvapení. Místo činžáku podobného ostatním domům na Vinohradech nás čekala rozlehlá zahrada s třemi poměrně přívětivými budovami, ale hlavně – místo grázlíků, kterým kouká z očí pohnutá minulost a ještě pohnutější budoucnost jsme se setkali s dětmi, jež by mohly být klidně gymnasisty Mensy. Jediné, co připomínalo skutečnou povahu místa, kam jsme se za dětmi vydali byl první vychovatel s nímž jsme se setkali. Jeho chování odpovídalo vžitým představám bachaře, ale také jen zpočátku...
Unavení po večerním koncertu v Písku, který se protáhl do rána a po troše obligátního bloudění jsme dorazili do Lazce u Příbrami. DD PEPA je vždycky zážitek. Vzhledem k tomu, že tu jsou soustředěny děti se speciálními problémy, konkrétně děti týrané a zneužívané, nastávají speciální problémy i pro nás...
Když jsme jeli potřetí do DD Polárka, trochu jsme se obávali toho, že se nám vymstí výjimka z pravidla, které nám káže vždy podstatně obměňovat sestavu návštěvníků. Jelikož nás večer opět čekal koncert v R&W café, jel za píseckými dětmi opět jen mírně obměněný Fénix. Naše obavy se rozptýlily hned po zaťukání na dveře penzionu v Pasekách, kam se děti přestěhovaly kvůli rekonstrukci své domovské budovy...
A zase doháníme sliby na poslední chvíli. Tentokrát to sice netrvalo tak dlouho, ale i v Dlažkovicích jsme nabrali při návratu zpoždění oproti slibům. Naštěstí ani tady se na nás nikdo nemračil a přivítáni jsme byli královsky. I počáteční rozpaky z našich čtyřnožců se rozptýlily během pár minut. Tentokrát jsme se rozhodli utkat se s katastrofální akustikou tělocvičny. Šlo totiž o plnokrevnou muziku Bengas a nutno říct, že Bengas si s naprosto nevhodným prostorem poradili s pomocí Krakonoše a aparatury skvěle. Děti byli cikánskou muzikou okouzlené a spojení cikánských rytmů s možností vyzkoušet si žonglérské náčiní se ukázalo jako ideální...